Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
"Elokuva - se on valhetta!"
Muisti.
Bretagnen rannikolla tuona aamuna, lokkien kirkunaa kallioiden päällä,
suolaisen veden ja Roquefort-juuston huumaavaa tuoksua. Ikuisestiko?
Tai nauha katkeaa, fokus katoaa, kuva alkaa hyppiä, vaikea sanoa.
Epäilemättä tekee mieli asettaa taakkansa hetkeksi maahan.
Unohtaa kaikki, vain olla. Pysähtyä satunnaiseen muistikuvaan,
kelata takaisin alkuun, vieläkin kauemmas.
Tietysti ne ovat vain tyhjyydestä irti revittyjä kuvia,
ilman rei'itystä, naarmuisella emulsiolla,
liian isorakeisia, himmeneviä, kellastuvia.
Mutta katsokaa niitä kalpeita kasvoja, teräsharmaita silmiä,
tuskin havaittavaa ironista irvistystä suupielissä,
kulmien kaarta, pikku arpea korvalehdessä.
Eikö se ole mainio seos
nerokkuudesta ja täydellisestä lukutaidottomuudesta,
muistinmenetyksestä ja häikäisevästä ajatuksen kirkkaudesta?
Maanis-depressiivisestä psykoosista ja rajavartijan sisusta?
Neron syntymä. Lyon. 26. marraskuuta 1863
26. joulukuuta syntyy Lyonin kaupungin latinalaisessa korttelissa
kapusiinien klinikalla ihan normaali poikavauva.
Mutta onnettomuus ei koskaan tule yksin: syntyy toinenkin poikavauva.
Ja kuten usein menee - kaksosten tiet erkanevat.
Toisesta pojasta tulee tarinamme päähenkilö.
Kutsukaamme häntä Jean-Pauliksi.
Mutta onko maailma valmiina ottamaan hänet vastaan, ja hän maailmaa?
Veli.
Veli numero kaksi valitsi vapauden, vapauden pimeydessä.
Hänestä tuli pimeän tilan asiantuntija.
Hänen seuranaan olivat vain myyrät, kastemadot ja kuusenjuuret.
1869. Tongan saari
Polttavalla fragmentaarisuudellaan nousee Jean-Paulin muistinkuvista
esiin lyhyt, mutta värikas aikajakso
lähetyssaarnaaja-sedän Paul Gauguinin luona Tongan saarella - paratiisi.
Tongaan liittyy myös Jean-Paulin ensimmäinen muisto surusta.
Paul-setä oli juuri keksinyt suuren saappaasta hyppäämisen pelin.
Vaikka naiivin lähetyssaarnaajan antamisen ilo olikin suuri,
oli tehty kohtalokas virhe.
Saarella puuttui ekologinen lokero näin haisevalle kamalle.
Vihreäsilmäinen isovarvaskärpänen. Muuten, sen lajin naaraat
reagoivat paljaan varpaaseen jopa 1700 km:n etäisyydeltä.
Teki sitä, jota hänen miljoonat esivanhemmat
olivat tehneet vuosimiljardien aikana.
Jatkossa kaikki tapahtui luonnon lain mukaan.
Hyvästellessään lapsuuden kanssa Jean-Paul vannoi:
en koskaan ota saappaitani jalasta.
Toinen, sinikeltainen muistikuva on peräisin Ruotsista.
Ruotsi oli villi maa, jossa ainoat sivistyneet ihmiset
olivat Alfred Nobel ja Nils Holgersson,
jälkimmäinen oli juuri keksinyt Selma Lagerlöf -nimisen mekaanisen hanhen.
Jean-Paul lähetettiin Ruotsiin ilmastosyistä.
Ruotsin rautapitoinen ilma oli hyvää hänen heikoille keuhkoille.
Alfred Nobel, joka oli juutalaisia ja Jean-Paulin etäsukulaisia,
yritti keksiä räjähtämätöntä dynamiittia, mutta epäonnistui.
Sen takia hän koostui...
numeroiduista kappaleista.
Villi, harvaan asuttu Ruotsi ahdisti pikku Jean-Paulia,
sieltä puuttui esprit ja glamour.
Hän katseli synkkänä vaaleaa pistettä ruudun vasemmassa yläkulmassa
eikä tiennyt, että se on pikku vaaleatukkainen Ingmar Bergman,
joka ajaa huonolla ruosteisella Ruotsin polkupyörällä.
Pariisi. 1876
Pariisi - voi mikä kaupunki!
Vastikään siirrettiin Pariisiin Eiffelin torni,
joka ennen oli turhaan ruostunut syrjäisen Lontoon sumussa.
Ja Pariisin seinät, paljon muistoja, nimiä.
Jean-Claude, Jean-Pierre, Jean-Luc.
Valitettavasti Jean-Paul ei pystynyt
jättämään itsestään mitään muistoa Pariisin seiniin.
Jean-Paul ei tiennyt, kuka hän on, mistä tulee, mihin menee.
Siellä, missä muilla sattui olemaan muisti, oli hänellä musta aukko.
Siksi kutsummekin häntä Jean-Pauliksi.
Venäläinen Leo Tolstoi keksi ensimmäisenä maailmassa kolmiloikan.
Tosin, laskeutuessa hän mursi 8 kylkiluuta, molemmat reisiluut,
lonkkaluun, solisluun, pääkallon ja vasemman peukalon
sekä jäi vuosikymmenien ajaksi unholaan,
rimputtaen vain ajatuksissa alakuloisesti balalaikkaansa.
1879, Sveitsi. Kriisin alku
Vähän tunnettu jakso Jean-Paulin elämässä
oli oleskelu Sveitsissä vuosina 1878-81.
Sen syynä oli ehkä sveitsiläisten menestys keksijöinä.
Jo tuolloin Sveitsissä tunnettiin hakaneula ja kellokäki.
Mutta uusin ja järkyttävin keksintö
oli epäilemättä sveitsiläisten tunnistamisen kone.
Jotain Jean-Paul nyt tiesi itsestään: hän ei ole sveitsiläisiä.
Mutta kuka hän oli? Oli jäänyt paljon mahdollisuuksia.
Ehkä olen belgialainen, Jean-Paul ajatteli kauhulla.
Samaan aikaan...
Mitä tapahtuisi, jos voimansiirto korvattaisiin epäkeskolla
ja käytettäisiin rei'itystä?
kysyi pimeän tilan asiantuntija kuusenjuurelta eikä saanut vastausta.
Tapaaminen Saksassa.
Jossakin Euroopan reunalla sijaitsevassa Saksassa
tapahtuu viime 700 vuoden merkittävin tapahtuma.
Bach ja Beethoven tapaavat.
1878. Clermont-Ferrand, St. Godardin sairaala, 2. rakennus
Kaksia asiaa kuuluu yhteen:
kotimaata uhkaava vaara ja lääkärintarkastukset.
Kumpi on syy, kumpi seuraus? Jean-Paul pohdiskeli.
Ja mikä on se outo hehku hänen rinnassaan.
Palaako siellä pieni isänmaallisuuden tuli?
Kuolla kotimaan puolesta - eikö se olisi mainio ratkaisu
yhä syvenevälle identiteettikriisille?
Jokin kahdeksas mieli sanoi Jean-Paulille:
Voit ylittää kadun punaisella tai mennä naimisiin ratsun kanssa,
mutta on tiettyjä asioita, joita et voi tehdä.
Kun kävi ilmi, että Jean-Paulin molemmat jalat ovat puisia,
niin kuolema kotimaan puolesta menetti ajankohtaisuutensa.
Viiksiä tarvitaan, koska naiset ovat jo tulossa.
Outo hehku rinnassa vaivoi kuitenkin Jean-Paulia yhä edelleen.
1884. Toscana
Jean-Paul valitsi rakkaushuudokseen väärän maan,
Italiassa naiset olivat ihan harvassa.
Vielä viime vuosisadalla kannibalismi oli täällä tavallista.
Syötiin miehiä, naisia, postivirkailijoita.
Juuri heidän herkun lihansa ansiosta
italialaisnaisten määrä väheni katastrofaalisesti.
Naisten vähäisyydellä on selitettävissä
myös myöhempi siirtyminen makaroniruokiin.
Intohimo Kööpenhaminassa.
Jean-Paulin huutoon oli reagoinut Sigrid U,
suuri naiskirjailija, viileä pohjoismainen nainen.
Miksi täällä likaisessa luolassa Kööpenhaminassa
on ravintola nimeltä Manuel, ehti Jean-Paul ajatella,
ennen kun intohimon leimu häikäisi hänen älynsä.
Sen verran kerroimme Sigrid U-sta.
1878. Kylmä talvi Etelä-Ranskassa
Vuoden 1865 talvi Etelä-Ranskassa oli tavattoman kylmä.
Kevät 68. Pariisi. Valintojen aika
Vuoden 68 kevät Pariisissa oli levoton.
Ilmassa oli vastustamaton tarve
laulaa Marseljeesia harmonikan säestyksellä.
Vetää suora viiva häikäisevän valkoiselle paperille.
Tietenkin oli myös poistujia. He eivät jaksaneet pysyä paikalla.
Vaikka Jean-Paul tunsi outoa vetoa, selittämäntöntä kutsua,
hän päätti: minä jään. Jään kanssasi, Pariisi.
1871. F. Liszt tapaa pianon.
1871. Marseille. Grand Café. Työväen diskreettiä lumoa.
Unohtakaamme hetkeksi Jean-Paul.
Grand Caféssa kävi mielellään tohtori Hector Berlioz,
nerokas keksijä, joka toteutti ihmiskunnan ammoista haavetta.
Tohtori Hector oli keksinyt entsyymin,
joka suodattumalla syöpäsoluihin käynnisti niiden rajun yhtymisen
eli käänteisen solujen puolittumisen prosessin.
Viimeinen säilynyt syöpäsolu poistettiin kirurgisesti.
Voitto syöpätaudista oli käden ulottuvilla.
Tässä hän on - tohtori Hector.
Oli jäänyt vielä vain pari puhtaasti teknistä yksityiskohtaa
synteesiprosessin hallinnassa,
plus patenttiin liittyvät muodollisuudet.
Ja nyt katsokaa Jean-Paulia. Kuka hän on tohtoriin verrattuna?
Luuseri.
Katse itseensä. 25.4.1873-13.3.1874
Jean-Paul tuli vuodeksi kotiin.
Koko ympäristönsä tuntui outona.
Vanha omenapuu ei enää kukkinut.
Vanha omenapuu oli muuttunut päärynäpuuksi.
Korvan vapaudenjanoa ruokki vain toivo,
että Santa Claus avaa oven,
mutta, kuten aina, Santa Claus saapui nytkin hormin kautta.
Mutta silti - katsokaapa
lähestyvän naispostinjakajan häikäisevää hymyä.
Välimeren tuulenpuuskassa jäykistyneitä nännejä,
pikku syntymämerkkiä vasemmassa polvitaipeessa.
Rauha tulvi Jean-Paulin sieluun, ratkaisu läheni, oli kevät.
Kevät 1874.
MIES
JA
NAINEN
Ilmeisesti Beatricen egosentrisyys ja kommunikoimattomuus,
kyvyttömyys käsitellä ongelmia laajemmassa kontekstissa oli syynä,
miksi heidän nuori, vasta muotoutuva rakkautensa hajosi.
Samalla kertaa Jean-Paul tunsi kummallista helpotusta.
Epäily, että Beatrice ei ollut kypsä vastaamaan hänen intohimolleen,
osoittautui todeksi.
12.37. Kylpyhuone. Tekniikan teräksinen henkäys.
Äsken oli keksitty hammasharja. Mitä tapahtuu jatkossa?
Jean-Paul tunsi
olevansa valmiina.
Entä mihin?
1882. Unelmien hajoaminen. Hämärätilan rajalla.
Siitä hetkestä Jean-Paulin elämä muuttui kokonaan.
Nukkuessa hän näki aina samaa kammottavaa unta.
Sen jälkeen hän heräsi kauhuissaan, hikisenä,
levottomana.
Juustomestari Antonion murha Napolissa 1883
Italia on maa,
joka on tunnettu pehmeästä ilmastosta ja tunteikkaista ihmisistä,
sikäläisten maisemien kauneus on eurostandardin mukainen.
Aurinkoisia päiviä on 83 %.
Italialaisten ruoat ovat herkullisia,
italialaiset itse spontaaneja ja avomielisiä,
rahayksikkö on Italian liira.
Siis ei ole mikään ihme,
että joka vieraan päässä pyörii heti vain yksi ajatus:
miksen minäkään voisi asua täällä? Miksipä ei.
Oikeastaan sen pitäisi olla jokaisen oikeus ja velvollisuus,
sillä vain Italia pystyy tarjoamaan sitä,
mitä ihminen eniten tarvitsee:
rauhaa, eksoottisia elämyksiä ja oliiveja.
Maalis-huhtikuu 1883. Vesimiehen paluu
Viesti juustomestarin kuolemasta lannisti Jean-Paulin terveyden.
Casablanca, hän ehti ajatella
ja nähdä Ingridin kättä ojentuvan kohti samppanjalasia.
Niin, Jean-Paul oli ylittänyt hyvän ja pahan rajan,
hänestä oli tullut mitätön kuralätäkkö,
jota polkivat tuhannet jalat.
Bernadette Fischer, yksinkertainen maalaistyttö,
pystyi astumaan ratkaisevasti Jean-Paulin vetelään elämään.
Heidän fyysisestä läheisyydestään
kehittyi nopeasti syvä henkinen kiintymys.
Kuralätäkkö Jean-Paul ei heti ymmärtänyt,
että lineaarisen ajatustapansa ja hiomattoman käytöksensä
vuoksi Bernadette ei ole hänen veroinen kumppani.
Eihän yhteiselämä ole pelkkää varpaiden liikuttamista.
Muuttuneet olot ja epäterve kilpailu raitistivat Jean-Paulia.
Hän palasi tulen, teräksen ja Burgundin viinien maailmaan.
1873. Tour de France. Neopositivistisen idealismin romahdus
Uusi syvä masennus, vastaamattomia kysymyksiä, painajaisunia.
Ja kaiken huipuksi suoraan Jean-Paulin ikkunan alla
luistelee pikku tylsä venäläinen Volodja Uljanov-Lenin.
Aivan kuin muuta paikkaa ei olisi?
Volga, Don, Baikal, Pohjoinen jäämeri, Amur esimerkiksi.
Samaan aikaan...
Kuka on se mies, joka yrittää keksiä synteettisiä sadepilviä,
kysyi pimeän tilan asiantuntija akalta.
"Mielestäni se on Franēois Truffaut", akka vastasi.
1875. Berliini. Identiteettikriisin huipentuma
Entistä vieläkin skitsompi identiteettikriisi
pakotti Jean-Paulia puuhailemaan
piilotajuntansa hämärimpien soppien parissa.
Itselleen silmiin katsoessa kysymään: "Kummalla puolella barrikadia olen?"
Jean-Paul ei tiennyt, mikä on barrikadi,
mutta aavisti vastauksen.
Vastauksen, jota ei vielä saanut kertoa.
Jean-Paul tajusi, että jotakin jäi peruuttamattomasti selän taa.
Yhden vaiheen tilinpäätös oli tehty, selkeytyminen oli tapahtunut,
mutta Jean-Paul ei enää koskaan palannut Berliiniin,
ei edes painajaisunissakaan.
Praha. 1874
Vuoden 1874 talvi Puolassa oli tavattoman kylmä.
Prahan kaikki kuusi lasitettua ikkunaa rikkoutui.
Frame by frame. Montpellier, keskiviikkona
Brittiläiset naiset olivat tiettävästi niin rumia,
että viime 200 vuoden aikana
heidän pääsy Manner-Eurooppaan oli laissa kielletty,
paitsi tapauksissa, joissa heitä käytettiin
tottelemattomien lasten uhkaamiseksi.
Ainoa poikkeus oli Jane Frame,
joka tavattomalla kauneudellaan tunkeutui nyt Jean-Paulin elämään.
Huomasitteko miehen, joka käytti pyöreitä silmälaseja,
toisen kerroksen ikkunassa? Se oli Victor Hugo,
merivedellä toimivan polttomoottorin keksijä.
Ratkaisematta oli vielä mitätön, mutta periaatteellinen ongelma:
sytytystulppien elektrodien hapettuminen.
Bensiinimoottorien hegemonia oli loppemassa.
Frame by frame.
Ei, se ei ole minun tieni, mietti Jean-Paul.
Sikarin, sardiinin ja Japanin muistojen tapaaminen
Hiljaisuutta, huokauksia, kuiskeita ja huutoja,
kahden maailman neulanterävä kosketuspiste,
josta meitä erottaa vain olematon askel.
Juuri täällä Jean-Paul formuloi erään olemisen perusasian.
Aloita aina sardiinista, älä koskaan jätä sikaria viimeiseksi
ja unohda Japanin muisto.
Onnistunut koe Ranskassa
Vihdoin onnistui todistaa,
että Émile Zola ja Alexandre Dumas on yksi ja sama henkilö.
See oli Ranskan Akatemian suuri voitto.
1884. Salamanca de la Guadalajara. Rioja
Espanja - halpaa viiniä, primitiivisiä nautintoja,
kaksi vanhaa alkoholistia Freud ja Hemingway,
härkätaistelun kiihkoilijoita.
Kaikki se herätti Jean-Paulissa vain inhoa.
Jean-Paul nukkui Espanjan kuumassa auringossa
ja näki unta. Näki unta vapaudesta.
Vapaus.
Lapsuuden fobia, eräs kaukainen muistikuva.
Ja äkkiä Jean-Paul tajusi, että vaalea piste vasemmassa kulmassa
ei olekaan Ingmar Bergman, vaan roska silmälasillaan.
Hän oli vapaa.
Olla vapaa tarkoitti lyödä laimin sääntöjä. Saappaat pois.
Mutta älä liikuta varpaita, varoitti sisäinen ääni.
See oli vika.
Nyt oli Jean-Paul yhtä pieni kuin pikku Édouard
ja se ei ennustanut mitään hyvää.
Édouard ja Alfred.
Olivat kerran pikku Édouard ja Alfred-setä.
Pikku Édouard piti eniten kauniista taiteista.
Sellaiset nimet kuten Claude Lorrain, Jacques Callot,
Jean-Baptiste Chardin, Eugčne Delacroix,
Fernand Léger tai Henri Matisse olivat hänelle hyvinkin tuttuja.
Tai sitten musiikki. Pikku Édouardin elämä
ilman Luigi Cherubinia, César Franckia, Maurice Ravelia,
Claude Debussyta, Erik Satieta, Erich Honeckeria ja Georges Méličs'ta
olisi ollut täysin kuvittelematonta.
Kaikkia pikku Édouardin vapaita hetkiä täytti runous.
Paul Valéry, André Gide, Marcel Proust, Guillaume Apollinaire,
André Breton, Louis Aragon, Jacques Prévert,
Jean-Paul Sartre ja Albert Camus -
hän jopa jumaloi heitä.
Sitten vielä René de Chateaubriand, Alfred de Musset, Jules Verne,
Didier Auriol, Charles Baudelaire ja Honoré de Balzac.
Ja koskaan hän ei väsynyt ihailemasta Franēois Sagania.
Voi, se oli vika. Sen verran kerrottiin Alfred-sedästä.
1880-1882. Sillan alla
Vahvalle luonteelle elämä sillan alla on kuin jonkinlainen kiirastuli.
Eräällä hetkellä olet valmiina siihen.
Pääsi on magneetti, korvasi on rautaa.
Kaikki on vielä edessä. Kaikki on vielä mahdollista.
Edison sillalla. 1882
Tapaamisen Edisoniin täytyi tapahtua sillalla.
Jean-Paul tiesi, että Edisonit tavataan aina sillalla.
Mutta tapaaminen peruuntui,
koska Edison oli silloin muualla, ihan toisella sillalla.
Edison oli suuri ja hän tiesi sen.
Édouard ryhtyy toimiin.
Ranskan kansalla on ollut kaksi suurta poikaa,
pikku Édouard ja Napoleon Bonaparte, molemmat 130 cm pituisia.
Mikä tunne, pikku Édouard mietti, on olla Napoleon?
Tunnettua, että hänelle ovat alkaneet kasvaa tissit,
Édouard päätti keksiä rintaliivit, ennen kuin oli liian myöhäistä.
1885. Ystävät
50. syntymäpäivänsä Jean-Paul vietti
seisoen tuskallisten kysymysten edessä.
Tahattomasti oli todettava, että ystäväpiiri oli käynyt ahtaaksi.
Sinne kuuluivat vain puhuva porkkana ja lentokyvytön retiisi.
Ja katoavaisuuden kummallinen henkäys.
Édouard toimii.
Avignonin tytöt. Avignon. 15. huhtikuuta 1891
Huhut pikku Édouardin toiminnasta
saivat liikkeelle tuhansia patentoituja feministejä,
jotka järjestivät konferenssin Belvederen palatsissa.
Heidän liikkeessään syntyi ero,
jakauduttiin vasemmistoon ja äärimmäisvasemmistoon.
Huvimatka laivalla tuli kyseenalaiseksi.
Édouard toimii.
Turha katastrofi.
Risteilylle menevän feministisen liikkeen molemmat fraktiot
määrittelivät itseään vasemmistona
ja kieltäytyivät vankasti oikeanpuolisista hyteistä.
Sitten kaikki jatkui fysiikan lakien mukaan.
Sen verran kerrottiin feministeistä.
Mainiota katastrofia näki omin silmin vain
puolisokea satamanvahti Franz Schubert, seksisti ja sika,
joka vilkutti kauan hyvästiksi mielestään etääntyvälle laivalle.
Ja onkin aika kysyä, mitä hyötyä on katastrofista,
jota suuri yleisö ei näe.
Titanicin kanssa oli hävinnyt
myös pikku Édouardin kiinnostus rintaliiveihin.
Pikku Édouard päätti sen sijaan keksiä mediakanavan.
Se oli kuitenkin vika.
Sen verran kerrottiin pikku Édouardista.
Toukokuu 1895. Veliko Tarnovo. Rengas sulkeutuu.
Jean-Paulin viimeisenä toivona olivat Bessarabian syrrealistit.
Jean-Paul tajusi, että rengas alkaa sulkeutua.
1891-1893. Selvyyden hetki
1895. Matkallelähtö
Vuoden 1895 kesä oli Ranskassa tavattoman kuuma.
Ryyppy Beaujolais Nouveauta, muutama rivi Baudelairea,
mitä voisi vielä halua elämältä? mietiskeli Jean-Paul.
Oli aivan hyvä olla.
Samaan aikaan...
Olisiko mahdollista akkumuloida linssin optista aktiivisuutta?
kysyi pimeän tilan asiantuntija.
Sinulla on kai aika lähteä, vastasi lihava toukka.
Mitä se tarkoittaa? mietti Jean-Paul.
Onko se piilevä viesti? Mitä minun pitäisi tehdä?
Onko se vihje, että minun pitää keksiä höyryveturi,
ehti Jean-Paul ajatella, sitten raskas käsi laskeutui olalleen.
Lippunne? Jean-Paulilla ei ollut koskaan ollut matkalippua,
oli vain salaperäinen hehku rinnassaan.
Ehkä se on menolippu? Se ei ollut menolippu.
Vihdoin, Jean-Paul tajusi, saan tietää, kuka olen.
Louis Lumičre. Se ei olekaan pahaa.
1895. 17.30. Veljekset suorittavat hypyn...
Veli kulta, onko vielä jotain, joka on keksimättä?
Samana vuonna, 1895, Lumičren veljekset keksivät elokuvan.
Ja vaikka he molemmat kuolivat ensiesityksessä sydänkohtaukseen,
elokuva tuli pian suosituksi.
Tohtori Hector Berlioz ei suorittanut koskaan loppuun
syöpälääkkeensä keksimistä.
Viktor Hugo ei saanut koskaan toimimaan
merivedellä toimivaa polttomoottoriaan.
Ja Franēois Truffault jätti koko sadepilvihommansa
sikseen.
Heistä kaikista tuli kiihkeitä elokuvahulluja
ja heitä, kuten kaikkia meitäkään,
ei enää kiinnostanut mikään muu.